Evangélikus evangelizáció: "Kegyelemből van üdvösségetek a hit által." (Ef 2,8)
Elfelejtette kegyelmét az Isten? 
(Zsolt 77,8–10)

C S E R I     K Á L M Á N 

REFORMÁTUS LELKIPÁSZTOR IGEHIRDETÉSE BUDAPESTEN,
A DEÁK TÉRI EVANGÉLIKUS TEMPLOMBAN, 2013. OKTÓBER 12-ÉN,
AZ ORSZÁGOS MISSZIÓI NAPON (hangfelvétel alapján szó szerint lejegyezte G. A.) Forrás: 

http://www.garainyh.hu/hangzooromhirtar/hangzooromhirtar.php?dir=Cseri%20Kalman/Bp.%20Deak%20teri%20ev.%20templom/13.10.12.%20-%20Zsolt%2077%2C8-10%20-%20Elfelejtette%20kegyelmet%20az%20Isten%3F/

„Vajon végleg eltaszít az Úr, és nem tart tovább jóakarata? Végképp elfogyott szeretete, érvénytelen lett ígérete nemzedékről nemzedékre? Elfelejtette kegyelmét az Isten, vagy elnyomta irgalmát a harag?” (Zsolt 77,8–10)
A mi segítségünk és egész napunk megáldása jöjjön az Úrtól, aki Atya, Fiú, Szentlélek, teljes Szentháromság, egy örök, igaz Isten. Ámen. 
Szeretettel köszöntöm a testvéreket, hálás vagyok Istennek, hogy együtt hallgathatjuk ma az ő igéjét. Egy-egy ilyen csendesnapon nagyon sok mindent világosságra hozott az Isten az életemben. Nagy hálával gondolok vissza szinte mindegyikre, amelyiken részt vehettem. Hiszem, hogy ma is fog munkálkodni közöttünk igéje és Szentlelke által.  
Ma egész nap a kegyelemről, Isten kegyelméről lesz szó. Valaki megkérdezte, nem lehetett volna egy kicsit modernebb, gyakorlatibb, trendibb témát választani erre a napra? Azt szeretném javasolni, hogy a végén állapítsuk majd meg, hogy elég trendi, elég gyakorlati téma-e ez, amit a Szentírás Isten kegyelméről mond. És a végén találjuk meg majd a választ is erre a kérdésre, amit alapigénk föltesz, hogy elfelejtette-e kegyelmét az Isten és elnyomta-e irgalmát az ő haragja? Arra nézve, hogy időszerű-e Isten kegyelméről beszélni, hadd mondjak el néhány történetet.
Kórházba hívtak egy alkalommal, mondták, hogy nagyon súlyos beteggel kell beszélnem. Nem ismertem a bácsit, de ő megkönnyítette a beszélgetést, mert azonnal a lényegre tért. Ezt mondta: Nekem már nem sok időm van hátra, de néhány dolog, amit tettem, nagyon nyugtalanít. Nem tudom, mi lesz a következménye. És akkor nagyon őszintén kezdte sorolni gyerekkorától az utolsó hetekig, olyan bűnöket, amik között valóban súlyosak is voltak. És elmondta, hogy leginkább az nyomasztja őt, hogy most már semmit nem tud jóvátenni. Azt mondtam neki, hogy a mi emberi bűneinket soha nem lehet emberi erőfeszítéssel jóvátenni, csak isteni kegyelemmel megbocsátani! Aztán hosszabb szünet után azt kérdezte, ad-e Isten kegyelmet, egy ilyen nem vallásos embernek is, mint ő. S miután tisztáztuk, hogy ami a Bibliában meg van írva, azt ő igaznak tartja, idéztem János leveléből azt a mondatot; ha megvalljuk bűneinket, ő hű és igaz, megbocsátja bűneinket, és megtisztít minket minden hamisságtól. S azt kérdezte, hogy kell ezt tenni? Mondtam, ahogy itt nekem itt ilyen egyszerűen és őszintén elmondta, mondja el most Istennek! És akkor elhangzott egy nagyon gyakorlatlan, nagyon szokatlan, de mélységesen őszinte, megrendítő életgyónás. A végén azt kérdezte, biztos lehet-e abban, hogy van erre bocsánat? Mondtam, hogy tisztáztuk, hogy ami a Bibliában meg van írva, azt igaznak tartja, mit olvastunk az előbb? Ja, az más. Akkor ez igaz! És némi szünet után, elhangzott még két szó: Egy mini imádság, de már egészen más hangnemben, mint az a hosszú, úgy, mint aki most már ismerőssel beszélget. És csak ennyit mondott: Köszönöm, Istenem! Másnap fölhívott a felesége, és azt kérdezte, mi történt az előző napon, mert ilyennek ő még soha nem látta a férjét. Nyugodt, derűs, és azt mondta, hogy Isten minden bűnét megbocsátotta! Ezzel a békességgel halt meg aznap. Időszerű-e Isten kegyelméről beszélni? Ne tévesszen meg minket ez a történet, mert nem mindenkinek adatik meg az, hogy a halála előtti utolsó órákban még megragadhatja Isten kegyelmét! Azt akkor kell megragadni, mikor annak a szükségére rájövünk, és amikor Isten kínálja! De ez a történet jól példázza azt, amit a golgotai latornak az esete is, hogy Isten még az utolsó pillanatokban is kész kiárasztani az ő kegyelmét. 
Egyszer egy szép szál fiatalember jött be a lelkészi hivatalba, elmondta, hogy meghalt az édesanyja, szeretné a temetést megbeszélni. Átmentünk egy csöndes szobába, és ott hosszan-hosszan ült némán, maga elé meredve. Aztán egyszer csak elkezdett rázkódni, és keservesen zokogott. Én odatettem néhány papír zsebkendőt az asztal szélére, és vártam. Amikor már meg tudott szólalni, ezt mondta: Én öltem meg az anyámat! Hogyan történt? Hát úgy, hogy egy régi összetűzés alkalmával, nagyon összevesztek. Ő megharagudott, és mivel ő karakán ember, ezért tartotta a haragot. És többet nem látogatta meg az édesanyját. Még akkor sem, amikor üzent anyuka, hogy nem haragszik, megbocsátott, szeretne elbúcsúzni a fiától, mert nagyon súlyosra fordult az állapota. Ő akkor sem látogatta meg. Aztán könnyes szemmel azt mondta, ha egyszer is elmentem volna hozzá, és letettem volna egy szál virágot a paplanára, és megpusziltam volna a ráncos arcát, talán még most is élne. És lehet, hogy igazat mondott. Aztán megbeszéltük vele is azt, hogy a mi bűneinket nem lehet emberi erőfeszítéssel jóvátenni, csak isteni kegyelemmel megbocsátani! Mert őt is az bántotta legjobban, hogy már nem tud bocsánatot kérni tőle. De megbeszéltük azt is, hogy végső soron, minden egymás ellen elkövetett bűnünk, Isten ellen elkövetett bűn. Dávid, a szörnyű gyilkossága után azt mondta Istennek: egyedül teellened vétkeztem, és kapott kegyelmet! Isten: kegyelmes Isten! Jóval később tudtam meg a családja tagjaitól, hogy ezt követően egészen megváltozott mindenkihez a viszonya, és más emberré lett. 
És még egy kis történet. Egy evangelizációs hetünk után, eljött gyülekezetünk egyik nagyon idős, hűséges tagja, és elmondta, hogy mióta a templomunk áll, ő minden vasárnap itt ül a szószék alatt, és hallgatja az igehirdetést. Meg volt győződve arról, hogy kevés, nála rendesebb ember fordul meg ott a templomban. Most azonban, az elmúlt hét estéin mintha belevilágított volna Isten a lelkébe, és kétségbe esve kellett megállapítania, hogy mi minden van ott. És ezt követte megint egy megrendítő életgyónás. Aztán megbeszéltük vele is, hogy mit tanít a Szentírás Isten kegyelméről, és nagy békességet kapott. Elég időszerű és gyakorlati-e az, amit Isten igéjéből, mi Isten kegyelméről megtudhatunk? És vajon nem könnyelműség-e az, hogy ilyen bátran mertem idézni az említett igéket? És vajon bizonyos lehet-e egy ilyen ember, aki fölismerte már, hogy miben vétkezett Isten és mások ellen, átéli a maga tehetetlenségét, de nem törődik bele abba, hogy lelkiismeret furdalással és bűntudattal kelljen élnie, és meghalnia, vajon komolyan veheti-e azt, hogy csakugyan kap Istentől bocsánatot? Ezért időszerű a kegyelemről beszélni. 
Mert ha nincs kegyelem, ha nincs esély újrakezdeni, vagy lehetetlen igazán újat kezdenie egy embernek azután, amit elrontott, akkor könnyen eljuthatunk mindnyájan oda, ahova József Attila, amit a rá jellemző őszinteséggel így írt meg az egyik versében, hogy: „Tudod, hogy nincs bocsánat, / Hiába hát a bánat, / Légy, ami lennél, férfi, / A fű kinő utánad. / A bűn az nem lesz könnyebb, / Hiába hull a könnyed.” Aztán meg lehet érkezni oda: „Most hát a töltött fegyvert / Szorítsd üres szívedhez.” Ezért kimondhatatlan nagy örömhír, mivel hozzászoktunk sokan, talán már nem is értékeljük azt, amit a Szentírás Isten kegyelméről mond! Annak a forrásáról, erejéről, a feltételeiről. Mert annak, hogy Isten kegyelmes, és mi bizonyosak lehetünk az ő bocsánatában, objektív alapja van. Ez pedig a Szentírás tanítása szerint az, amit Jézus Krisztus Nagypénteken, a golgotai kereszten elvégzett! Éppen ezért ezt, még ha a legtöbben, akik itt vagyunk, ismerjük is, szeretném most úgy elmondani, mintha életünkben először hallanánk! Mert ez Isten kegyelmének a forrása, a feltétele, az ereje. A Biblia azt tanítja, hogy Isten igazságos, és a bűnt megbünteti. Az ellene való lázadás olyan súlyos bűn, hogy az kizár minket a vele való közösségből. Hazugok például, nem örökölhetik az Isten országát. És nem tudom, van-e közöttünk valaki, aki soha életében még egy kicsit sem hazudott. Akkor ki vagyunk zárva az üdvösségből! Egyetlen bűn is elég arra, mivel hogy abban születünk és Isten nélkül is tartozunk mindnyájan. Úgy is fogjuk bevégezni, ha közben nem történik változás. Isten tehát a bűnt megbünteti, mégpedig azzal a halállal, ami a Biblia szerint azt jelenti, hogy az Istennel való közösségből végleg ki van zárva valaki. Ezt nevezik kárhozatnak. A bűn következménye ez. Ugyanakkor azt is tudjuk, hogy Isten a bűnöst mérhetetlenül szereti, és nem akarja a bűnös halálát, hanem azt akarja, hogy megtérjen gonosz útjáról, és éljen. 
Hogy lehet ezt a feszültséget feloldani? Isten igazságos, és a bűnt megbünteti. De Isten a bűnöst meg akarja menteni, és nagyon szereti, és az ő kegyelme kész van a számra. Most, ha nagyon hétköznapiasan fogalmazunk, azt mondanánk, itt lépett be a képbe a mi Urunk, Jézus Krisztus. És azt mondta, hogy Atyám, rajtam hajtsd végre az ő büntetésüket! És most hadd mondjam ezt egészen egyszerűen és személyesen, azt mondta az Úr Jézus, hogy Atyám, ne kelljen ennek a nyomorult Cseri Kálmánnak a pokolra mennie úgy, ahogy megérdemli, – én odamegyek helyette! Tulajdonítsd nekem az ő bűneit, és tulajdonítsd neki az én igazságomat és tisztaságomat! És az Atya ebbe beleegyezett! És ez valósult meg Nagypénteken, a kereszten. És amikor Jézus azt mondta, hogy elvégeztetett, és utána lehajtván fejét, kibocsátotta lelkét, akkor ott elvégeztetett minden ember minden bűnének az Isten szerinti igazságos ítélete, és elvégeztetett minden Krisztusban hívőnek a jogerős felmentése. Mert Isten nem tulajdonítja azoknak, akik Jézusban hisznek, az ő bűnüket, hanem nekik tulajdonítja Jézusnak az igazságát. Ezért volt karácsony, mert annak, aki az ember bűnéért szenved, emberré kellett lennie. De csak olyan ember vállalhatta magára a többiek bűnét, aki maga bűntelen. Ilyen meg nem létezett a föld hátán. Ezért lett az Ige testté, az Isten emberré, de ezzel még nem végeztetett el a mi feltámadásunk. Jézus tanításaival sem végeztetett el, ezért nem ismerik a kegyelmet azok, akik csak az ő gondolatairól elmélkednek. Az ő halálával végeztetett el, amikor Isten a mi büntetésünket az ő egyszülött Fián hajtotta végre. Ezt egyébként 700 évvel korábban már Ézsaiás próféta megírta, sokan könyv nélkül is tudjuk ezeket a gyönyörű verseket az 53. fejezetből. „A mi betegségeinket viselte, a mi fájdalmainkat hordozta, mi meg azt gondoltuk, hogy Isten csapása sújtotta és kínozta. Pedig a mi vétkeink miatt kapott sebeket, bűneink miatt törték össze. Ő bűnhődött, hogy nekünk békességünk legyen. Az ő sebei árán gyógyultunk meg. Mindnyájan tévelyegtünk, mint a juhok, mindenki a maga útját járta. De az Úr őt sújtotta mindnyájunk bűnéért.” Pál apostol pedig, a 2. Korinthusi levélben így írja le ugyanezt: „Isten, Krisztusban megbékéltette a világot önmagával úgy, hogy nem tulajdonította nekik a vétkeiket. Mert azt, aki nem ismert bűnt, bűnné tette értük, hogy mi Isten igazsága legyünk őbenne.” De csak őbenne vagyunk mi Isten igazsága. Itt egy jogi döntés történt tulajdonképpen, Isten igazzá nyilvánította a bűnöst. Nem azért, mert ő elnéző, vagy, mert elengedte a büntetést, hanem pontosan azért, mert végrehajtotta a büntetést. A mi büntetésünket, csak nem rajtunk, hanem Jézus Krisztuson! Erről szól az Isten kegyelméről szóló tanítás, ez a kegyelem! Mi hazudunk, paráználkodunk, lopunk, káromoljuk Istent. Jézus soha nem hazudott, soha nem lopott, soha nem szidta az Atyát, és Isten a mi bűneinket neki tulajdonította, mintha ő tette volna azokat. És az ő Fia igazságát pedig a benne hívőknek tulajdonítja. Mintha mi soha nem követtünk volna el bűnt. Amikor ezt először hallottam, azt hittem, hogy tévedett az illető. Aztán ezt meg is mondtam az illetőnek, elővette a Bibliát, kinyitotta itt is, ott is, és elképedve láttam, hogy ez tényleg így van. Ez a kegyelem! 
A mi ősi, szép, több száz éves hitvallásunk, a Heidelbergi káté, egy rendkívül tömör mondatban így foglalja ezt össze: „Mi módon leszek igazzá Isten előtt, úgy, hogy bár lelkiismeretem vádol, hogy Isten minden parancsa ellen súlyosan vétkeztem, sőt még mindig kész vagyok minden gonoszra. Mégis, Isten az én minden érdemem nélkül, egyedül az ő ingyen kegyelméből nekem tulajdonítja és ajándékozza Krisztus tökéletes elégtételét, igazságát és szentségét, mintha én soha semmi bűnt nem követtem volna el. Sőt, mintha én tanúsítottam volna mindazt az engedelmességet, amelyet Krisztus érettem tanúsított. De csak úgy, ha e jótéteményeket hívő szívvel elfogadom. 
1516-ban, tehát még a 95 tétel közzététele előtt, Luther Márton levelet írt egyik szerzetestársának, akit nagyon gyötört a lelkiismeret furdalás. Azt írta neki ez a társa, hogy hiába próbál vezekelni akárhogy, kínozza magát, nem talál békességet és nem tudja bizonyosra venni, hogy bocsánatot kap Istentől. És akkor Luther ezt írta: Édes testvérem! Ne gyötörd te magad, hanem borulj le az Úr Jézus előtt, és így szólj: Úr Jézus, te vagy az én igazságom, én meg a te bűnöd vagyok. Magadra vetted az enyémet, és nekem adtad a tiédet. Olyanná lettél, amilyen nem voltál, és olyanná tettél, amilyen nem voltam. És ha ezt valóban hiszed, meglásd, békesség lesz a szívedben. Ezt ennél frappánsabban nem lehet megfogalmazni. Jézus a mi igazságunk, és mi lettünk az ő bűne. Magára vette a miénket. Nemcsak a mi nyomorult emberi testünket, hanem vele együtt a bűneinket is és azoknak a következményét. Alászállt a poklokra, és nekünk adta az övét, az ő igazságát, tisztaságát. Olyanná lett, amilyen nem volt, bűnössé, sőt bűnné. És olyanná tett minket, nyomorultakat, amilyenek nem voltunk. Isten színe előtt igazakká, őbenne. Aki ezt önmagára nézve is érvényesnek tekinti, az hisz. Sokféle hit van, testvérek, meg sokféle hiszékenység és hiedelem. A Biblia azt mondja, hogy az üdvözítő hit tartalma az, hogy amit Jézus a kereszten elvégzett, azt helyettem is végezte, és őérette Isten engem igaznak tekint. Ez az üdvözítő hit. Aki pedig ezt nem hiszi, az ragaszkodik ahhoz, hogy Isten rajta hajtsa végre az ő ítéletét. És ez így is lesz. A János evangéliuma 3. fejezetének az utolsó versében olvassuk, aki hisz a Fiúban, örök élete van annak, már most. Aki azonban nem enged a Fiúnak, az Isten haragja marad rajta. Addig is rajta volt, az Isten haragja alól kerülhetett volna ki, ha a kegyelmet komolyan veszi. De neki nem kell a kegyelem, vagy, mert úgy érzi, hogy nem szorul rá, mások bűnösek, ő nem annyira. Vagy, majd ő megoldja maga, nem kell. Akkor neki kell elszenvednie a neki járó ítéletet. A hívő pedig tudja, hogy már nem megy ítéletre, mert az végrehajtatott Nagypénteken, a kereszten. Mi a kegyelem? Az, hogy nem azt kapjuk, amit érdemelnénk, hanem kapunk sok olyan ajándékot Istentől, amit nem érdemlünk. 
Ismertem egy családot, amikor a 4. gyermek is megszületett, már végképp szűkössé vált a másfél szobás kicsi lakásuk, már mindenütt emeletes ágyak voltak. A szülők is olyanban aludtak. Ráadásul, a férfinak rövid is volt az ágy. Nagyon kényelmetlen volt nekik az a helyzet. Kellett volna egy nagyobb lakás. Kínáltak is egyet, de hát az ő kis lakásuk árához még tízmillió forint kellett volna. Ez őnekik óriási összeg volt. Végül is úgy döntöttek, hogy megpróbálják baráti kölcsönökből összeszedni, aztán valahogy, valamikor majd visszaadják. Kezdték a kérést a nagybácsinál, aki jómódú ember volt és szerette őket. Elmondták a tényállást, és azt, hogy egy vagy kétmillió forintot esetleg kölcsön kaphatnának-e? Mennyi hiányzik, kérdezte a bácsi. Hát összesen tíz kellene, de hát nem gondoltunk annyira. Holnap gyere vissza. Másnap visszament a fiatalember, a bácsi letett az asztalra tízmillió forintot, meg egy átvételi elismervényt, hogy kamatmentesen tíz évre kölcsön kapják. Óriási! Megoldódik a lakáskérdés. Meg is oldódott, berendezkedtek, és az első havi fizetésből félretettek tízezer forintot törlesztésre. Készült egy boríték, gyöngybetűkkel ráírva: törlesztés, benne a tízezres. Csak aztán egymás után jöttek betegségek, meg tönkrement az a nyomorult öreg mosógép is, és a tízezres egyedül maradt hónapokon keresztül. Pedig az volt a tervük, hogy folyamatosan összegyűjtik, és időnként aztán mennek, hogy lássa a bácsi, hogy komolyan veszik a törlesztést. Egész évben nem sikerült visszaadni semmit, hát ennyivel nem akartak menni. Karácsony előtt eljött a nagybácsi, na, most mi lesz? Az asszony is, a férfi is fogalmazgatta magában, hogy, hát, szóval, tetszik tudni, az úgy volt, hogy… hogy valahogy megmagyarázzák, hogy miért nem törlesztettek. A bácsi azonban megelőzte őket, kérte a nyugtát. Gondosan elolvasta, mintha akkor látta volna először, aztán szép komótosan vékony csíkokra tépte. A csíkokból gyártott egy galacsint, és megkérdezte, hogy van-e itt egy papírkosár. Volt. Utána csak ennyit mondott, én, figyellek benneteket. Ti, hála Istennek, szeretitek egymást, gondosan nevelitek a gyerekeiteket, takarékosan éltek, ilyen kevés fizetésből is kijöttök, sőt, rajta kaptalak benneteket, hogy valakinek még segítettek is. Én akartam neki segíteni, aztán azt mondták, hogy tőletek kapnak néha valami segítséget. Arra gondoltam, hogy legyen ez karácsonyi ajándék. Köszönjétek meg Istennek, és szeressétek egymást tovább is! Azzal a nagybácsi elmasírozott. Az asszonyból kitört a feszültség, és elkezdett sírni. A férje meg csak ennyit mondott: én úgy gondolom, hogy ezt soha nem tudtuk volna visszaadni! Ez a kegyelem! Az elengedett adósság! Hogy írja ezt Pál apostol? Szinte szó szerint így. Pénzügyi kifejezéseket használ a Kolossé 2,14-ben, ahol ezt olvassuk: Eltörölte a követelésével minket terhelő adóslevelet, amely minket vádolt, eltávolította azt az útból, odaszegezve a keresztfára. Itt is volt egy adóslevél, és Jézus fizette ki az adósságukat. Hinni azt jelenti, hogy ezt komolyan veszem, és megköszönöm. Most képzeljük el, hogy ha ott az a fiatal házaspár azt mondja, hogy, no de hát kedves bácsikám, hát ez túl sok, hát ezt nem tudjuk elfogadni, hát majd valahogy mégis próbáljuk törleszteni, hát szedjük már ki onnan a szemétkosárból, próbáljuk összeragasztani megint ezt a nyugtát. Hát micsoda őrültség lett volna ez, és milyen bántás a nagybácsival szemben. Amikor mi hitetlenkedünk és kételkedünk Isten kegyelmében, vagy akárcsak abban, hogy elég-e nekünk is az ő kegyelme, akkor pontosan ilyet csinálunk. Aki azt mondja, hogy Uram, nem értem, hogy lehetsz ennyire kegyelmes, meg még egy ilyenhez is kegyelmes, mint én vagyok. De nagyon szépen köszönöm, – annak az életét ez a kegyelem megváltoztatja. Mert a kegyelem nem könnyelműségre szabadít föl minket, testvérek, hanem hálára. Aki ilyen ostobaságokat beszél, amit gyakran kérdeztek már tőlem, hogy vajon az Isten kegyelméről szóló tanításból nem az következik-e, hogy akkor vétkezem, megbocsátja, megint vétkezem, megint megbocsátja. Milyen egyszerű, csettintek egyet, és Isten kegyelmes. Aki csettintget, az benne marad a bűneiben, és bele fog fulladni. De itt nem csettintésről van szó. De aki a szíve mélyéig átéli azt, hogy mit jelent, hogy elengedte az adósságomat, amit én soha nem tudtam volna kifizetni. És annak meg lett volna a következménye. Az örökkévaló következménye is. Annak a szíve megtelik soha el nem fogyó hálával. 
Én emlékszem arra, amikor gimnazista koromban egy kecskeméti evangelizáción a kegyelemről szólt az örömhír, végre a szívemig hatolt. Addig olykor csak a fülemig, vagy odáig se, de a szívemig, és átéltem azt, hogy én az egész múltamra, az egész elrontott szennyes múltamra teljes bocsánatot kaptam. És Isten soha többé nem fogja fejemhez vágni azokat a bűnöket, amiket addig elszenvedtem, mert Jézus elszenvedte ezeknek a büntetését. Az olyan örömöt és hálát hívott elő belőlem, ami a napig nem halványodott el, sőt mélyült és gazdagodott. Ez már a kegyelem munkája bennünk. Mert Isten nemcsak egy jogi döntéssel igazzá nyilvánítja azt, aki az ő egyszülött Fiában hisz, hanem a megigazíttatást követi a mi megszenteltetésünk is. Vagyis képesekké tesz minket arra, hogy attól kezdve az ő akarata szerint éljünk. 
Mi a különbség az úgynevezett megigazíttatás és megszenteltetés között? A megigazíttatás az, hogy Isten kiemel abból a gödörből, amibe beleestem, és amiből az életben nem tudnék kimászni, ott pusztulok el a fenekén. Ez az Isten nélküli állapot kezdetté válik. Kiemel ebből és ráállít egy útra, amelyikről azt mondja, hogy ez az egyre teljesebb életre vezet. Indulj el, aztán majd én, kísérlek. Ez a megszenteltetés. Az hogy kiemelt és újra járhatok, lehetővé teszi a megigazíttatást. Az hogy járok is, egyre nagyobb örömmel; az a megszenteltetés. Jézus azt mondta, hogy maradjatok énbennem, én pedig tibennetek. A megigazíttatás az, hogy én őbenne. Erre ejtőzik a bocsánatot nyert bűnös Krisztusban, s amikor Isten engem keres, az ő egyszülött Fiát látja, és rajta keresztül engem. Az, hogy neki kedvesen kezdek élni, az, hogy ő énbennem. Ő tesz erre képessé. 
A megigazíttatás megváltoztatja a státuszunkat, az Isten előtti helyzetünket. Isten ellenségéből Isten gyermekévé leszünk. Ez a kegyelem egyik része. A megszenteltetés megváltoztatja a kondíciónkat, a képességeinket. Kész és képes lesz egy Istentől elszakadt ember Isten akarata szerint élni. És ez már Isten kegyelmének a munkája bennünk. Pontosan úgy, ahogy Túrmezei Erzsébet; az, Aki helyett a Krisztus vérezett című versében ezt megrendítően leírja. Amikor a kemény szívű Barabbás, aki addig csak gyilkolt és rabolt, miután átélte azt, hogy Jézust őhelyette feszítették keresztre, egyszer csak megsimogat egy síró gyermeket. És csodálkozva nézi a kezét, hogy ezzel én csak gyilkoltam, és raboltam. Most hogy jutott ez eszembe, hogy megsimogassak egy síró gyermeket. Vadonatúj dolgokat, rá nem jellemző cselekedeteket hajt végre; Krisztusra jellemző cselekedetei lesznek az ilyen embernek. Ez Isten kegyelmének a munkája. Nem csak üdvösséget ad, hanem tényleges jellemváltozás is bekövetkezik azoknak az életében, akik az ő kegyelmét megkapták. 
Azt, hogy mennyire időszerű Isten kegyelméről gondolkoznunk, sőt az ő kegyelmét megragadnunk, azt leginkább azon lehet lemérni, hogy van-e ennek társadalmi haszna, nem? Egyébként is ez a mi rögeszménk a 20. s 21. században; hogy miből mi a hasznom, megéri-e? Nos, ha egy addig Isten nélkül élő ember átélte Isten kegyelmét és megváltozott az élete, van-e ennek társadalmi haszna? Azt javaslom megint, hogy döntse el ki-ki, van-e annak haszna, ha valaki a munkaidőt munkával tölti! Ha a munkahelyéről nem visz haza semmit. De a fizetését mindig haza viszi, és nem a sarki kocsmában hagyja. Ha este, amikor hazamegy, akkor nem jól megruházza a családtagjait, hanem folyamatosan felruházza őket, vagyis gondoskodik róluk. Ha ragaszkodnak egymáshoz a házastársak, ha valóban nevelik is a gyermekeiket, hogyha nem orvosi várókban és bíróságon töltik a drága időt, hanem termelő munkával. Ha készek másoknak segíteni, és így tovább. Nekünk sokkal komolyabban kell vennünk, hogyha egy embert átölelt Isten kegyelme és kiragadja őt a hitetlenségből. Ha egy ember hittel megragadja a Jézus Krisztusban kapott kegyelmet, akkor annak társadalmi, gazdasági, egészségügyi, nemzet megtartó következményei vannak. Ennyire időszerű és trendi téma az, amit a Szentírás nekünk Isten kegyelméről mondott. És ez a nap akkor lesz igazán ajándék, ahogy a plakáton olvashattuk, hogyha sarkig nyitjuk a szívünk ajtaját Isten kegyelme előtt. Ha igazán átéljük, hogy rászorulunk erre, ezen kívül semmi más nem ad nekünk tényleges és igazi megoldást, és engedjük, hogy Isten kegyelme megdolgozzon minket, és utána megdolgoztasson bennünket. És vigyük tovább másoknak is az erről szóló örömhírt.
Milyen téma a kegyelem? Testvérek, ez nem téma. Isten kegyelme létfeltétel, életszükséglet, mint a levegő meg a víz. És a Biblia nagy örömhíre, hogy Isten gazdagon kínálja ezt nekünk! Mit teszünk vele? A hittel elfogadott kegyelem az új élet, a visszautasított kegyelem az ítélet. Jézus azt akarja, hogy életünk legyen, sőt bőségben éljünk. 
Azt szeretném kérni, hogy mielőtt együtt imádkozunk, maradjunk csak egy percig most csendben, és ha valakinek a szívében megfogalmazódott valami válasz az Isten kegyelméről szóló örömhírre, mondja azt el magában most mindjárt melegében, a mi jelen lévő Istenünknek. Egy percig maradjunk csendben!
Dicsőséges Urunk, Jézus Krisztus! Magasztalunk azért, mert meghaltál a mi bűneinkért, és feltámadtál a mi megigazulásunkért. Hálásan köszönjük, hogy egyetlen áldozatoddal örökre tökéletesekké tetted a megszentelteket. Áldunk azért, mert megigazulván hit által, békességünk lehet Istennel. Köszönjük, hogy a te teljességedből kaphatunk kegyelmet kegyelemre. Kérünk Urunk, segíts, hogy hadd legyen a mi egész életünk egyetlen hálaáldozat! A te dicsőségedre és sokak üdvösségére! És kérünk, te vezesd ma egész nap a mi gondolatainkat és beszédünket, és segíts minket, hogy akár hol vagyunk a hit útján, közelebb kerüljünk hozzád. Ámen. 
Videók:  http://www.evangelikus.hu/cikk/orsz%C3%A1gos-evangeliz%C3%A1ci%C3%B3-cseri-ka%CC%81lma%CC%81n-pre%CC%81dika%CC%81cio%CC%81ja  
           http://www.evangelikus.hu/orsz%C3%A1gos-evangeliz%C3%A1ci%C3%B3-interj%C3%BA-cseri-k%C3%A1lm%C3%A1nnal 
Hangfájlok:           http://www.garainyh.hu/cikk/mynews.inc.php?a=a&mnid=626&page=   
Soli Deo Gloria!